Folyóiratok
![Vissza](images/back.png)
Kalangya, IV. évfolyam (1935. február) 2. szám, 81–160 p. |
Laták István: Ragyogó, piros héjú retket tépek |
Ragyogó, piros héjú retket tépek A házunk körüli veteményeskertből. Milyen gyönyörű paraszti idill! Paradicsom, paprika, zöldbab, Borsó, saláta, vörös- és fokhagyma Terem a mi szűkös kertünkben. A szomszédban krumpli, here, Azon túl cseresznye, piszke és málna. Nem messze villamos fut, és vasút Komor rohanással dübörög. Nem messze a zsidó temető És a katolikus, hol zsíros bácskaiak Gyönyörű ágyások és illatos, Szebbnél szebb virágok alatt porladnak. Nem messze a mohamedán temető, Hol pár hazátlan és jeltelen hantú Török alszik a királydinnyés, szikes fölben A próféta kebelére kívánkozva. Ez a lomha paraszti környék jelképezi Egész életemet és származásomat. Paraszt őseim talán évszázadokon át A földet túrták, vagy barmot őriztek, Vadat hajszoltak, és szaporodtak. Aztán az apám megunta őseim lószagát, Eleresztette az eke szarvát [101] És a falusi esperes reverendája szélét, És eljött városba kis kenyerű, nyűgös proletárnak. Én is egyszerű proletár maradtam volna, De már gyerekkoromban megpofozott Az a néhány ügyetlen szobor az utcákon, Megállítottak a reklámplakátok, Megszédültem ötéves koromban a betűktől, Betegen évekig ágyhoz, szobához kötötten Megmérgezett a könyv és a művelt gondolat, És zavaros félintellektuelként hányódtam, Míg végre átvettem apám elégedetlenségét Kibővítve ezernyi gondolattal És furfangos művészettel, Hogy mások röpke lelkét elfogjam, Megragadjam, mint legyeket a légypapír. |