Felhívás az Énekelt Versek
XX. Zentai Fesztiválján való részvételre
A Magyar Nemzeti Tanács kiemelt jelentőségű országos rendezvénye
A Vajdasági Magyar Művelődési Intézet és a zentai Thurzó Lajos Művelődési-Oktatási Központ Kosztolányi Dezső születése százharmincadik évfordulójának a jegyében, a Zentai Önkormányzat közreműködésével 2015. május 14-e és 17-e között megrendezi az Énekelt Versek XX. Zentai Fesztiválját, amelynek idei díszvendége Kontra Ferenc Márai Sándor- és József Attila-díjas író, költő.
A szervezők ezúttal is bemutatkozási lehetőséget kínálnak mindazoknak a szólistáknak és együtteseknek, akik, illetve amelyek énekelt verseket adnak elő saját megzenésítésükben. A versenyen való részvétel feltétele, hogy a benevezők műsorán három megzenésített vers szerepeljen; ezek közül az egyik Kontra Ferenc Vászon takarja című költeménye legyen. A legjobbak meghívást kapnak a versenyre, amelyet 2015. május 15-én 18 órától a zentai Művelődési Házban a műfaj legjelesebb képviselőiből álló zsűri előtt rendezünk meg. A verseny fődíjai: 1. díj: 12 000 dinár; 2. díj: 10 000 dinár; 3. díj: 8000 dinár.
A zsűri tagjai: Kontra Ferenc író, költő, a fesztivál díszvendége (Újvidék), Radványi Balázs énekes-zenész, a Kaláka együttes tagja, a zsűri elnöke (Budapest), Skorutyák Veronika zenei szerkesztő (Újvidék), Szögi Csaba író, költő (Zenta) és Verebes Ernő zeneszerző-költő (Zenta).
Jelentkezni 2015. április 24-éig online lehet a Vajdasági Magyar Művelődési Intézet honlapján (www.vmmi.org), ahol a felhívás, a versszöveg és a jelentkezési űrlap is megtalálható. A három versenydal is itt tölthető fel mp3-as formátumban. Bővebb információ a Zentai Művelődési Házban (+381-24/812-603 – V. Boros Gabriella), a Zentai Városi Könyvtárban (+381-63/569-247 – Baráth Hajnal Anna) és a Vajdasági Magyar Művelődési Intézetben (+381-24/816-790 – Nádi Karolina) kapható.

Kontra Ferenc: Vászon takarja

meg akartuk óvni minden bajtól
hatalmas, barna vászonnal leterítettük
úgy hagytuk alatta utcáinkat, szobáinkat
amilyennek álmodtuk, ahogy éltünk

messziről figyeljük a felületét
hogyan változnak az ismerős hajlatok
észlelünk-e mozgást a hegy lábánál
vagy a füstóriás mindent eltapos

ha színét sem látjuk többé a környéken
óvatosan emeljük meg a vászon szélét
kíváncsian lessük, ki lett szőleink gazdája

lehet, hogy tévedünk, vásznunk sincsen
csak szárnyunk feszül egy kihalt
szárnyasokról szóló gyűjteményben

		*

azon a napon frissen mosott ruhák
lógnak az udvaron, törülközők és lepedők
egy régi sláger szól a kitárt ablakon
és hófehérek lesznek az égen a felhők

azon a napon sokan leszünk az utcán
mint egy tükörben, visszatükröződik a délelőtt
amikor köszönés nélkül mentünk, bízva csak
hogy most mi leszünk az érkezők

akkor letett kötényét most újra felveszi
anyánk a kapuban mintha időtlen idők óta
várna, csak várna, csak várna

mintha tudná, mennyire éhesek leszünk
túrós tésztát főz paradicsomlevessel
azon a napon, amikor hazamegyünk

		*

lőj rám, ha ettől az igazad kiderül
megvédem magamtól magamat
ingem vásznán a vérem átüt
mert nincs szó a szavak ellen

lőj rám, lehet a nyelvünk ugyanaz
ha ez harctér, nincs törvény
tiéd az ország, a fegyver, a hatalom
nem fáj, lehull rólam a kötés

lőj rám, mert voltam
eleget voltam
janicsár

lőj rám, mert holnap
nem is lesz holnap
a világ

Kontra Ferenc Márai Sándor- és József Attila-díjas író, költő 1958-ban született. A pécsi Nagy Lajos Gimnáziumban érettségizett, majd a szegedi József Attila Tudományegyetemen diplomázott. 1987-től az újvidéki Új Symposion irodalmi folyóirat szerkesztője. 1991-től a Magyar Szó című napilap munkatársa, 2001-től a lap Kilátó című heti irodalmi mellékletének a szerkesztője.
Tizenkilenc kötetet publikált, melyek között versek, elbeszélések, regények szerepelnek. A Horvátország magyar irodalma – a kezdetektől napjainkig című irodalomtörténete egyetemi tankönyv. 2008-ban a Lipcsei Könyvvásár díszvendége volt, 2011-ben pedig a wrocławi prózafesztiválon szerepelt. Munkáit német, angol, lengyel, román, horvát, francia, bolgár és szerb nyelvre is lefordították.
Tiszteletbeli tagja a József Attila Körnek és a Magyar Írószövetség választmányának. Részletes bibliográfiája hivatalos honlapján olvasható: www.KontraFerenc.com

Röviden az Énekelt Versek Zentai Fesztiváljáról
Az Énekelt Versek Zentai Fesztiválja a vajdasági magyarság egyik legnépszerűbb, főleg fiatalok részvételére számító nagyrendezvénye, amely a zentai Zyntharew együttes és a zentai Thurzó Lajos Közművelődési Központ kezdeményezésére jött létre 1995-ben a budapesti Kaláka együttes nagyfokú szakmai támogatásával. Jellegét tekintve művészeti és szórakoztató, hiszen amellett hogy művészi értékeket hordoz, célja a közönség szórakoztatása, mégpedig a lírai élmények elmélyítésével. Funkcionális szempont szerint többfunkciós (egyrészt irodalmi, másrészt zenei, de néhány évben fontos szerepet kapott benne a képzőművészet is versillusztrációk közvetítésével). Nemzetközi-nemzeti rendezvény, amelynek versenyprogramjára a vajdaságiakon kívül az erdélyi, kárpátaljai, felvidéki, muravidéki, drávaszögi és magyarországi csoportok, illetve szólisták benevezését is várjuk. A három-négynapos rendezvény zentai (verseny- és gyermekprogram, gálaműsor, zenés áhítat) és vajdasági helyszíneinek programjait (a külföldi fellépők tájolása évente négy-öt helyszínen) átlagban másfél ezer néző tekinti meg.
Mivel a fiatalokat, szórakozásukat a zene nagymértékben jellemzi és neveli, a fesztivál elsődleges célja lírai és zenei anyanyelvük erősítése és fejlesztése, valamint az a szándék, hogy minél több fiatal figyelmét felkeltse az igényes és értékes vajdasági magyar kortárs költészet és dallamanyag iránt. A versenyprogramban való részvétel feltétele ugyanis, hogy a versenyzők műsorán legalább három megzenésített vers szerepeljen. Ezek közül az egyik mindig a szervezők által megadott költő verse.
Így az elmúlt évek során a fellépők a vajdasági és az egyetemes magyar irodalom legkiválóbb kortárs, illetve klasszikus költőinek verseit zenésíthették meg: 1995-ben Fehér Ferenc Zentai hajnal, 1996-ban Tóth Ferenc Naphívogató, 1997-ben Koncz István Vereség, 1998-ban Petőfi Sándor egyik, szabadon választott költeménye, az 1999-ben meghirdetett, de elmaradt fesztivál verse Tari István Kiadó a keresztút, 2000-ben Böndör Pál Széthullás és Weöres Sándor Ének a határtalanról, 2001-ben Beszédes István Háló, 2002-ben Papp József Mit szeret a luftballon?, 2003-ban Cs. Simon István Fehér árnyékú madár, 2004-ben Tari István Szorongó fehérségben, 2005-ben egy József Attila-vers és Jung Károly Könnyű szél, dallam, 2006-ban Sinkovits Péter Szótagolt alázatkereső, 2007-ben Szűgyi Zoltán vajdasági születésű, ma Budapesten élő költő A magad helyén, 2008-ban Verebes Ernő zentai költő-zeneszerző Folyók fölött, 2009-ben Fenyvesi Ottó topolyai születésű, ma Veszprémben élő költő Maximum rock & roll, 2010-ben Tolnai Ottó Ne gyere vissza, 2011-ben Orcsik Roland óbecsei születésű, Faludy- és Sinkó Ervin-díjas költő Ropog a hó, 2012-ben Csík Mónika Kilátó-díjas költő Térhatárok vagy Bújócska, 2013-ban pedig Harkai Vass Éva Szirmai Károly és Híd irodalmi díjas költő Ha voltam is, 2014-ben Terék Anna Sinkó-díjas költő sziverivers című költeménye volt.
A fesztivál minden évben valamilyen évfordulóhoz is kapcsolódik: 1997-ben például a zentai csata háromszázadik, 1998-ban Petőfi Sándor születésének százhetvenötödik, 2000-ben a magyar államalapítás ezredik, 2005-ben József Attila születésének századik, 2006-ban Zenta város szabad királyi városi rangja elnyerésének ötszázadik, 2007-ben Hunyadi Mátyás trónra lépésének ötszázötvenedik, 2009-ben Kazinczy Ferenc születésének kétszázötvenedik, 2010-ben Erkel Ferenc születésének kétszázadik, 2011-ben Liszt Ferenc születésének ugyancsak kétszázadik, 2013-ban Weöres Sándor születésének századik, 2014-ben Sziveri János költő születése hatvanadik, 2015-ben pedig Kosztolányi Dezső születése százharmincadik évfordulójához.

Fesztiváli versantológia (1995–2015)
Az Énekelt Versek Zentai Fesztiváljának
megzenésítésre ajánlott versei
1995
Fehér Ferenc: Zentai hajnal

Csak ez a hajnali kakasszó a régi,
a hallgató járdákat nem ismerem.
Nézem az arcod, mint a víz az eget nézi,
és állsz és úszol és lélegzel velem.
 
Idegen szobában egy ismerős néni.
Nagy felhő a szeme, s a szíve verem.
Nézi az utcát, egész életét nézi,
és ül, és vár, és simogatja fejem.
 
Ez már az ősz. Eső ver bő zuhatagban.
Szívemből száll alá szép égi szitán…
Emlékeket paskol visszavonhatatlan,
és kis verebeket otthon, a Kálvárián.
 
…Csak ez a felkopogó járda a régi,
a hajnali kakasszót nem ismerem.
Nézem az arcod, mint ég a vizet nézi,
és állsz és úszol és meghalsz majd velem.

1996
Tóth Ferenc: Naphívogató

Csöndből, éjszakából,
föld-édesanyámból
teremtettek engem
kedvesem hajából.

Kagylóban, gyökérben,
szeretőm szemében
dacos újra-élés
meleg tenyerében.

Kagylóhoz, gyökérhez,
szeretőm szeméhez
sugarat kötöztem
meleg tenyeréhez.

Csöndhöz, éjszakához,
föld-édesanyámhoz
sugarat kötöztem:
kezem virradást hoz.

1997
Koncz István: Vereség

Pompázó színeit vakítón ontja
a reggel, izzik a kert,
harsány a csend is, s rozsdáját
vedli a barna föveny;
szabadul álcáitól a nyár.
Tajtékzva érik a bor,
ódon pincék lehét
szellő szimatolja, szárnyán
világgá röppen: dúló sors szüretel a tájon.
Sunyít a mámor, s kicsordul,
mint cseppje a karcos nedűnek
a túlöntött kupából, vagy
könny titkolt fájdalomtól.
Lám, mind, ami örök, közhely
a képben, mit sem üzen;
csak a múlónak van arca, titka –
útja, a lélek vándorútja
az örök bálványok között.
Szeptemberek jönnek, újra jönnek;
s örök üdve, keserve
a szüntelen vereségnek;
ámíthat szó, ideál, a világ
jobb, nemesebb, bölcsebb nem lett:
Csaló koldus, aki hamis arannyal fizet…
Pompázó színeit vakítón ontja
a reggel, izzik a kert:
szabadul álcáitól a nyár.

1998
Petőfi Sándor egyik, szabadon választott költeménye

1999
Tari István: Kiadó a keresztút

Hordozható táj kell a hazátlanul
élőknek! Ág-bog, mely kuszaságot ád.
     Ifjonti ábránd gerjedelme
          festi a szürke kakukktojását.

Világra hozza honkeresőit, új
földönfutóit ontja a pusztulás.
     A régi vétkek új ruhákban
          illegetik magukat lakájként.

Kinyomhatóvá duzzad a gyávaság,
hóhérlegényes újra a példakép:
     csak jó alattvalók akarnak
          lenni a hetyke fiúk manapság.

Cserélhető fej, végteleníthető
mellébeszélés kell a tömegnek, és
     nagyzási hóbort kell az önzés
          sorkatonáinak: állomáshely.

Reklámok izzó fényözönében hullt
hatásvadászat temploma épül: őrt
     álló fogyasztás gyűjti lelkes
          híveit, álmodozóit immár.

Véres verejték üzletel általuk,
sűrű tövisből fon koronát a kéz;
     báván nyekergő másnaposság
          hirdeti: van kiadó keresztút.

2000
Böndör Pál: Széthullás

	Jól van! Jól van! –
egy kis láz ez csak s a torkom kapar
nincs cigaretta de marad a kávé
kivételesen még az sem zavar
hogy híreket sugároz épp a tévé.
	Jól van! Jól van! –
ez a nap is majd gyorsan lepereg
s a régi sablon szerint alakul:
a várva várt felmentő hadsereg
estig rablóbandává aljasul.
	Jól van! Jól van! –
a lényeg mint lányok arcán a smink
ha a könnycsepp rajta lassan legördül
szépen elmaszatolódik megint
s csak a világ gyémánttengelye görbül.

Weöres Sándor: Ének a határtalanról

Amikor még senkise voltam,
fény, tiszta fény,
a kígyózó patakokban
gyakran aludtam én.

Hogy majdnem valaki lettem,
kő, durva kő,
hegylejtőn jég-erezetten
hömpölygetett nagy erő.

2001
Beszédes István: Háló

Jó lett volna, ha kifeszíti
a hálót a pók a kert felett,
megfogna minden éji álom
egy-egy vergődő szellemet.

Dermeteg, kerubi szárnyon,
lekötve jól, tova ne szálljon,
függne, hol málló felleg halad,
lobog a kendő, ring a kalap.

A tollpihe, ha róka rabol,
a virágszirom mindig, ahol
gyöngyként remeg az éji harmat,
adna a fonálnak hatalmat.

Ha védőháló feszülne égen,
megtalálnád, ami már régen,
egy szélviharban elveszett,
ökörnyál vitte lelkedet.

2002
Pap József: Mit szeret a luftballon?

A léggömb, értsd: luftballon,
ha felfújják nagy nagyon.

          Luftballon, a luftballon,
          kilibben az ablakon.

Szobánkban a luftballon
unatkozik, jaj, nagyon.

          Luftballon, a luftballon,
          kilibben az ablakon.

Nem szeret a luftballon
se szőnyegen, se padon.

          Luftballon, a luftballon,
          kilibben az ablakon.

Szállni, szállni magason,
azt szeret a luftballon.

          Luftballon, a luftballon,
          kilibben az ablakon.

Megfogom, ha akarom,
s szétdurran, ha elkapom.

          Luftballon, a luftballon,
          kilibben az ablakon.

S akkor nem lesz vigaszom,
könnyet ontva fájlalom.

          Luftballon, ó, luftballon,
          libbenj ki az ablakon!

2003
Cs. Simon István: Fehér árnyékú madár

A terjáni réten,
mélyen mezítlábas
gyermekkorom szalad,
s körülötte a télálló
fűszálakra a felhők
olykor gyöngyöt hamisítanak.

A terjáni rét tisztásán
villogva járkál
egy fehér árnyékú madár.

Az apadó vízben úgy kaptat,
mintha régen elillant
gyermekkorom után kutatna,
a mocsár csöndet csipegető
kecses madara.

De rezzen a szél
az elhagyott nádasban,
és szárnyra kap,
messzire elszáll
az a fehér árnyékú
madár.

2004
Tari István: Szorongó fehérségben

Határok szabdalta közérzet

Inged olvadt a télutó havával,
lassan bukkant elő lúdbőrző tested.
A csapzott szürkület szuszogva házal,
sózott utak, kátyúk tükrébe dermed.

Szelek nyüszítése, az volt a nászdal:
fölszította orcád tüzét, kerekded
csodálkozását. Légszomjad talán csal,
a ki nem mondhatót hörgi helyetted.

Itt élni túl nagy tévedés? E színtér
a sintéré – hallom. Régen szorongó
fehérségben látnak az ósdi ágyak.

Elkorhadt lécek szűkölése kísér
az úton: csíkos végén egy sorompó
egyenruhás útonállói várnak.

2005
Jung Károly: Könnyű szél, dallam

A kort faggatom, melyben
Élünk. Korod, korom.
Akarom, nem akarom,
Gyakorta van ez így.
Korom hull koromra,
Tartva így hazafelé,
S karom ölelne bár,
A távol egyre távolodik.
Ma sem tudom, ki vagy.
Meg sem tudhatom már.
Elég létezésed ténye,
Ha be nem zárul minden határ.
Majd csak tavaszodik.
Könnyű szél jön majd talán:
Gyors futam a hangszereken,
Mielőtt a dallam felhangzana.
Várható búcsúzkodások.
Vagy csak titkos távozás.
Nem szólva senkinek.

2006
Sinkovits Péter: Szótagolt alázatkereső

Engesztelő hívását 
a nagy zuhatag alámossa,
szétterülő vágyát lopja.
Rontó siklásban mennyi a vissza?
Lázongó láznak mi marad titka?
Fakuló táltosok gördülnek homályosulva,
oldozott vétkek rejtekhelyén
ennyire tellett.
Mennyi a vissza?
Ki szólna már,
mi létünk egyensúlya?
Hol ér véget
minden hiány fémoszlopa,
hadrendek végostroma.
Kitartanak-e a végek?
Szózavarban nem beszélnek.
Üzenetnek nincs gazdája,
horpad várunk mestergerendája,
tető helyett minden istenek átka…

Élj csak erre-arra,
miként a szél akarja,
szanaszét a forgó táncból,
anyácska amúgy sem ápol.
Fordulj hát vissza,
Miként a vizet a föld beissza.
Ki szólna már?
És ismételnénk,
mint rossz tanulók a padok között,
kiket a lét lekörözött.
Mondanánk hát halkan, szépen,
s a mardosó kétely úgy szállna messze tőlünk,
mint viaszbábuk szeméből a rettenet.
Mert így csak vert menet keres teret
maga előtt…
Magános építkezők keze csonkul
s csorbul már a véső éle is.
A rovátkákat meg ki olvassa?
Mennyi, mondd, mennyi a vissza?

2007
Szűgyi Zoltán: A magad helyén

Ha magadba zártad a tájat,
a kertet, az udvart, a házat,
az utat, a folyót, a fákat,
magadban hordod otthonod.

Otthon vagy.
Otthon vagy minden hangban.
Otthon.
A szólásra kész harangban.
Ha magadba zártad a léted,
őseid, mind, élő-holt néped,
s nem is csak fiad,
szülőd, asszonyod-férjed,

magadban hordod otthonod.

Otthon vagy.

Otthon.
Őszben, nyárban, télben.
Otthon a tavaszi ébredésben.
Otthon vagy teljességben.

Ha magadba zártad kereszted,
magadban hordod Krisztust.
Akkor otthon vagy Istenben.
Otthon. Vele. Mindenben.

Akkor otthon vagy:
a magad helyén.

Akárha maradtál,
akárha elmentél.

2008
Verebes Ernő: Folyók fölött

A mélység most magaslesen;
Körüllengi – mint kegyes halál – a szél.
Ismerős sehol, csak egy idegen,
Ki kavicsot hajigál, s magában beszél.

Hangja kong, akár egy üres fiók.
De ott nyüzsög benne minden
(Amiben nincs már, ki higgyen),
Mint tükörben a reflexiók.

Hullámok gyűrűznek, a tér kitágul;
S ő magára ölti azt – álruhául.

Félted-e hazádat, mit – akár a kabátod –
Te melegítsz, hogy melegítsen?
Azt mondják, ugyanígy szeret az Isten!

Kövekkel csobbantott köreid között,
Otthonra lelhetsz itt, idegen barátom:
Országok híján, folyók fölött.

2009
Fenyvesi Ottó: Maximum rock & roll

		&
Vadnak születtünk.
Kosnak, baknak, oroszlánnak, 
bikának. Vízöntőnek, mérlegnek, 
skorpiónak. Szűznek.
Sárkánynak, lónak, disznónak.
Szépek voltunk és hamvasak.
Mi voltunk az égen a csillagok.

		&
Valahol Little Richard énekelt.
Álltunk szétvetett lábakkal.
Fogtuk az akkordokat, 
feszítettük a húrokat.
Egy lány haját simogattam. 
Hosszú volt és hidrogénszőke.
Szorítottuk egymást. 
Álltunk szétvetett lábakkal
a keserű ízű sárga fényben.
Nem akartuk egymást elfeledni.
Hivatkoztunk szerelemre,
az anyánkra, a helyi színekre.
Esküdöztünk a hetvenes évekre.

		&
Vadnak születtünk.
Kurucnak, labancnak.
Kopasznak. Kutyának, 
ebnek. Porszemnek.
Igennek, nemnek.

		&
Elvonult a vihar, 
elszálltak a múzsák.
Elmentek messzire, délre.
Magukkal vitték a nyár dallamát.
A tócsák tükrében egy csokor
napfény hervadozik.
Elmentek a múzsák.
Elmentek Electric Ladylandbe.

		&
Hagyd a romantikát másra!
Nem szeretem többé a szád.
Nem szeretem a köldököd.
Nem szeretem a trikóid színét.
Nem szeretem őket.
Nem szeretem a lapockád.
Nem szeretem, 
ahogy tartod a ceruzát.
Nem szeretem a tomporod szőrzetét.
Nem szeretem többé.
A homlokod. A hónaljad.
A szemölcsöt a hátadon.
Nem szeretem a szemed színét.
A lapockád.
Nem szeretem.
Ahogy fogod a ceruzát.
Nem szeretem.
Nem.
Óh, nem!

2010
Tolnai Ottó: Ne gyere vissza

Azt mondta a szamaras vittus
fia a kútnál a mamának
hogy elmegy amerikába
ha nem akkor itthon marad
nem ment el
nem ment el amerikába
de nekem nem maradt itthon
nekem elment
nekem a szamaras vittus fia
elment amerikába
mert azt mondta a mamának
hogy elmegy amerikába
nem ment el
de nekem nem maradt itthon
ül a budin
és én szépen látom ahogy a budi
teteje karcolja a felhőt
amerikában minden megkarcolja
egy kicsit vagy nagyon a felhőt
de nem vérzik
a megkarcolt bárányfelhő ott nem vérzik
a szamaras vittus fia elment
a szamaras vittus fia elment amerikába
én itt maradtam
úgy maradtam itt hogy nem mentem el sehova
a szamaras vittus fia úgy maradt itt 
hogy elment
elment amerikába
úgy könnyebb
úgy sokkal könnyebb
úgy sokkal könnyebb itt maradni

Miért vacogsz kérdem
didergek mondja
ordasgyűrűben didergek
ordasgyűrűben kistál kocsonya
miért dideregsz kérdem
miért dideregsz kistál kocsonya
félek mondja
félek visszajönni amerikából
de hát ki se mentél
félek
még így is félek visszajönni mondja
félek visszajönni amerikából
itt gubbasztok a budin már hónapok óta
látom karcolja
a buditető vasrózsája a bárányfelhőket
és a karcolt bárányfelhők felvéreznek
vérben fürdetnek bennünket
mint a suhogó mozivászon a vak vigh tibikét
vérben fürdetnek bennünket
akkor mondom tényleg nincs más megoldás
ne gyere vissza
ne gyere vissza
ne gyere vissza amerikából
ne gyere vissza ha ki se mentél

2011
Orcsik Roland: Ropog a hó

Ropog a hó talpunk alatt,
Kondul a testünk, szélütötten:

          Bim-bam-bom.

Menetelünk az éjszakában,
Csípős hidegben kong a táj:

          Bim-bam-bom.

Magába nyel az éhes erdő,
Belénk búg az éber harang:

          Bim-bam-bom.

Ropog a hó talpunk alatt,

          Bim-bam-bom,
          Bim-bam-
          Bom.

2012
Csík Mónika: Térhatárok

Ülök a pasztellszín
couleur locale-ban,
mint gyűrt testű elaggott
utcanő hentereg
előttem a tó,
köröttem buján
barokkos díszlet, s
a bőröm rostáján
áthulló csönd szinte
tapintható.

Kavicsok magánya,
évek korhadó csöndje,
a tegnapok iszapja
lassan a torkomig ér,
miként falakat bontok le
önmagam keresve,
akképp hantolja ki
diszkréten neszezve
a Föld megkövült
csontjait a szél.

Otthon-illatú gömb lett
a tér, a horizont csorba
peremén rőt totemként
akad fönn a Nap,

mehetnék el,
tehetnék mást,
alkothatnék valami újat,

de fogva tart s apránként
old fel magában e
vérszín-szép
bácskai alkonyat.

Csík Mónika: Bújócska

Már sok-sok
álomból ismersz:
láthattál bohónak,
csacskának, naivnak,
durcásnak, nyűgösnek
kedvesnek, szépnek,
tündérnek, lepkének,
kígyónak, virágnak,
kavicsnak, tengernek,
szélnek, váltam
füstté, buborékká,
rejtőztem fészekbe,
falombba, ágbogak
csúcsáról tépetten
kotoródtam szélfútta
rozsdaszín alomba,
voltam már törpeorr,
üveggolyó, viharban
csíkosan dagadó
vitorla, görbültem
kifliként vaj alatt,
cuppantam ébresztő
csókként homlokodra.

Bár párnádról
hajnali ködként
illanok reggel –
mégsem tűnök
el végleg,
néhány gondolat-
foszlány s csöpp
égi nedű elegyéből
újrateremthetsz,
s ha nem, hát én
álmodlak téged.

2013
Harkai Vass Éva: Ha voltam is

			/J. A.-remix/

Dermedt hold bámul hideg csillagot.
Ha voltam is, már nem vagyok.
Világ világa nem ragyog,
csak zúzmara, csak jégcsapok.

Deres gyümölcs az ágakon – 
látom-e, vagy csak álmodom?
A fülkefényben emberek.
Felébrednék, de nem merek.

Az úton műanyag flakonok, karton.
Szoborként ülök a parton,
és nézem, hogy a dinnyehéj
elúszik s újra visszatér.

Hátam mögött a Parlament
kimozdult és a falra ment.
Törzshelyemet majd meglelem
egy kávéházi szegleten.

Különben erre semmi hír – 
hacsak az nem, hogy mostanában,
a líra posztmodern korában
engem mindenki újraír.

2014
Terék Anna: sziverivers

Még a kádban szerettelek 
volna megölelni, de a szappan
együtt siklott ki testeddel
kezemből, roppant a kád széle,
mikor rátetted mindkét tenyered,
pukkasztva hólyagjait a habnak.

Így száradunk a kád szélén ülve, 
az este zsinórjára kötve,
lógunk, mint féldisznók 
vágóhídi kampókon.

Fésűd fogai közt görbül a hajszál.
Egy helyben járkálsz,
rajtam foszlik a fürdőkabát, 
szemeid, mint a halott csirke szeme
forrázás vagy tollfosztás után.

Ropog a vágy, mint a friss hó
számban egy marék fürdősó,
marva nyomja ki orromon a könnyeket.

Kint az utcán két kutyát
gyötör a szél és 
egy hontalan mocskos paplan
bélés között kutat.
Vizes még talpaid nyoma,
lekapcsolod a villanyt.

Magamban gyengéden elképzelem,
hogy találja meg az áram vizes kezed,
hogy szalad végig testedben a villany,
ujjam hegyén már látszik a mentők száma,
úgy tárcsázok, mint aki választ vár vagy
reménykedik, egy félretett
telefonkagylóban.